meni je najveća trauma polufinale '98. Bio sam tamo i nisam dobro vidio niti jedan Thuramov gol. Umoran nakon mjesec dana u Francuskoj, iscrpljen, poluživ, koncentracija nikakva, nije bilo takvog narkotika koji bi me podigao...
mislio sam da nikad više u životu nećemo bar na pet minuta biti u finalu SP. Ima toliko većih, pa i nogometno boljih zemalja, pa im se to dogodilo nikad ili jednom u povijesti. Mi smo svoju šansu propustili na St.Denisu i moja navijačka nadanja su prekinuta rano u životu
jako teško sam s tim nosio, ma nikako. Zapravo nikad nisam vidio ta dva gola. Jebena televizija se stalno prisjećala tog polufinala, prikazivala golove, ali ja sam uvijek prebacio program ili bih pobjegao od ekrana. Nikad nisam vidio te golove, ne bih to podnio, srce bi mi puklo, medicinsko stanje traume. Da me netko želio mučiti, puštao bi unedogled ta dva gola. Sve bih priznao
i onda 20 godina kasnije oni uđu u finale. Sva moja tuga i fatalizam su se pokazali pretjeranim. Sport uvijek daje novu priliku. Svaka sezona i turnir se igra ispočetka. Sport nema veze s realnim životom jer u sportu drugu, treću i 450. priliku uvijek dobiješ. U pravom životu ne dobiješ
zato je ponedjeljak bio običan dan u uredu, ništa specijalno. Bit će prilika i utakmica i turnira. Rekli bi Finci - ćeraćemo se mi još
[uredio ian wright - 29. lipnja 2024. u 09:04]